Uite aici.
Acum ai și tu poezia ta.
Dacă vrei să o scrii, iată-ți carnețelul.
Mulțumesc.
Beatrice?
Ce-i?
Du-te acasă. E ora închiderii!
Nu trebuie să plătești sticla, dar du-te acasă. Închidem.
- Hei, ce faci? - Mă gândesc.
Cu fereastra deschisă?
Da, cu fereastra deschisă.
Fii sinceră cu mine. Ce ți-a spus?
Metafore.
Metafore?
N-am mai auzit astfel de cuvinte de la tine.
Ce metafore ți-a făcut?
Făcut? Le-a spus!
Mi-a spus că zâmbetul meu se deschidea pe fața mea ca aripile unui fluture.
- Și apoi? - Am râs când a spus asta.
Râsul tău e un trandafir...
o lance în zbor, o cascadă.
Zâmbetul tău e un val de argint.
Și tu ce ai făcut?
Am tăcut.
Și el?
- Ce mi-a zis? - Nu, ce a făcut?
Poștașul tău, pe lângă gură, mai are și două mâini!
Nu m-a atins.
Zicea că e fericit să fie alături de o femeie tânără și pură.
Ca și cum ar fi pe țărmul unui ocean imaculat.
Îmi placi...
Îmi placi când ești tăcută...
ca și cum n-ai fi aici.
Și tu?
Și el?
M-a privit și el, apoi a încetat să se mai uite în ochii mei...
și a început să-mi privească părul...
fără a spune vreun cuvânt, ca și cum s-ar fi gândit.
Destul, copilă!
Când un bărbat te atinge cu vorbele,
va ajunge departe cu mâinile.
Nu e nimic rău cu vorbele.
Cuvintele sunt lucrurile cele mai rele posibile.
Mai bine să văd un bețiv care să-ți pipăie fundul
decât unul care să-ți spună: "Zâmbetul tău zboară ca un fluture"!
"Se desface" ca un fluture!
Tot aia e!
Uită-te la tine!
Dacă pocnește din degete, ești deja pe spate.
Greșești. E un tip decent.
Când ajungi în pat, nu mai e nici o diferență...
între un poet, un popă sau chiar un comunist!
"Goală...
ești simplă ca o mână, netedă, pământească, măruntă...
Rotundă, transparentă, cu linii lunare, poteci șerpuite.
Goală, ești delicată ca firul de grâu.
Goală, ești albastră ca o noapte cubaneză.
Ai fire de viță și stele în păr.
Goală, ești plină și galbenă... ca o vară într-o biserică de aur."
Bună dimineața, părinte.
Am găsit asta în sutienul ei.
Vreau să o citești pentru mine.
Haide!
Nu o mai las afară din casă deocamdată.
Ei?
E un poem.
Citește-mi-l!
"Goală..."
Sfântă Fecioară!
Cum sunt plasele? Mario, am nevoie de un adjectiv.
Plase... Ce plase? De pescuit?
Da.
Triste.
Bine?
A venit o doamnă.
Cred că e patroana de la han, Donna Rosa.
- Bună dimineața, signora. - Bună dimineața.
- Ați dori... - Da.
Vă rog, stați jos.
Nu. Ce vreau să spun este prea serios ca să șed.
Despre ce este vorba?
De mai bine de o lună...
Mario Ruoppolo își pierde vremea în hanul meu...
și îmi seduce nepoata.
- Ce i-a spus? - Metafore.
Ei și?
Ei și?... O fierbe ca într-un cuptor cu metaforele lui!
Un bărbat al cărui singur capital se reduce la ciupercile dintre degete!
Cu picioarele lui pline de microbi, are o gură care poate fermeca.
A început destul de inocent:
"Zâmbetul ei se deschide ca zborul unui fluture."
Dar acum a ajuns să-i spună că sânii ei sunt ca un foc cu două flăcări.
Dar credeți că...
imaginile acestea sunt numai închipuirea lui, sau...
Da, cred că a atins-o cu mâinile lui.
Citiți biletul ăsta. Era în sutienul ei.
Goală...
Frumoasă ca...
Goală, ești delicată ca nopțile pe insulă...
Ai stele-n păr...
E minunat!
Deci mi-a văzut nepoata goală!
Nu, signora Rosa!
Nimic din poezia asta nu indică așa ceva.
Nu! Poezia nu minte.
Goală, nepoata mea e întocmai cum o descrie.
Așa că faceți-mi plăcerea de a-i spune lui Mario Ruoppolo...
care a învățat multe de la dvs...
că nu mai are voie să o vadă niciodată pe nepoata mea.
Și să-i spuneți că, dacă mai umblă după ea, îl împușc.
- E limpede? - Da.
Bună ziua.
Ești alb ca varul.
Sunt alb pe dinafară dar roșu pe dinăuntru.
Adjectivele nu te vor apăra de furia văduvei.
Dacă-mi face ceva, ajunge la închisoare.
Și, în câteva ore, e eliberată.
Va spune că a acționat în legitimă apărare.
Va spune că ai amenințat fecioria nepoatei ei cu o armă albă,
cu o metaforă tăioasă ca o lamă,
incisivă ca un canin, dureroasă ca un himen...
Poezia ta a lăsat urme de salivă rebelă pe sfârcurile fecioarei. Poftim!
Poetul François Villon a fost spânzurat pentru mai puțin...
Iar sângele i-a țâșnit din grumaz, roșu ca trandafirii.
Nu-mi pasă. Poate să facă ce vrea. Sunt gata de orice.
Foarte bine! Mare păcat că n-avem la îndemână
un trio de chitare, ca să cântăm "Coo-coro-cooco"...
Dragul meu poet și tovarăș...
tu m-ai vârât în încurcătura asta, tu să mă scapi.
Tu mi-ai dat cărți...
m-ai învățat să-mi folosesc limba și la altceva înafară de lipitul timbrelor.
E vina ta că sunt îndrăgostit.
Nu, eu n-am nici o legătură cu asta.
Ți-am dat cărțile mele,
dar nu ți-am dat voie să mă plagiezi.
Când mă gândesc că i-ai dat poezia pe care am scris-o pentru Matilde...
Poezia nu aparține cui o scrie, ci cui are nevoie de ea.
Apreciez acest sentiment democratic.
Acum, du-te acasă și culcă-te.
Ai niște cearcăne cât niște farfurii de supă.
Asta e pentru tine. Votați Di Cosimo.
Ne-au promis apă curentă pe insulă și acum 2 ani.
Acum 2 ani nu vă promitea Di Cosimo.
Ceea ce scrie pe hârtia aia e un jurământ, nu o promisiune.
Un jurământ, și Dumnezeu mi-e martor.
Hei, Mario!
Nu ești interesat de ceea ce spun?
Eu votez cu comuniștii.
Ce?
Eu votez cu comuniștii.
Am auzit că ești înnebunit după poezie.
Am auzit că îl concurezi pe Pablo Neruda.
Dar ține minte, poeții pot face mult rău oamenilor.
- Cât costă scoicile astea? - 300 de lire pentru tine.
Pentru prețul ăsta trebuie să-mi garantezi că e câte o perlă în fiecare.
- Fă-mi un preț bun. - Bine, îți fac o reducere, în regulă?
- Bine, mulțumesc. - Bine.
Pescarii sunt oricum destul de exploatați.
Ți-a spus 300 de lire. De ce să-ți facă reducere?
Nu vreau să exploatez pe nimeni. La revedere.
De ce nu-ți vezi de treaba ta?
Vroiam să fiu de ajutor.
Mario...
ca șef ce-ți sunt, îți ordon să duci corespondența.
Da, da, da.
Dar stai acolo și tânjești după fata aia.
Nu uita că azi Beatrice e frumoasă...
dar peste 50 de ani va fi la fel de urâtă ca celelalte.
Nu, Beatrice nu va fi niciodată urâtă.
Poftim!
Ascund splendoarea ochilor tăi adânc în sufletul meu, fericită Beatrice!
Ce legătură are Beatrice cu asta?
E o poezie.
Dante Alighieri...
Nu, Gabriele D'Annunzio, poetul meu.
Poetul tău a scris ceva pentru Beatrice a mea?
Nu-mi place asta.
Poftim.
Ciudat, m-am gândit că vei aprecia un imn pentru Beatrice.
Mulțumesc. La revedere.
- Hei, frumoasă adormită... - Bună seara.
Bună seara, plutonier. Servește-l pe plutonier și toarnă-mi și mie.
Mulțumesc.
Nepoata ta devine tot mai frumoasă.
Dacă ai ști ce greu îmi este să o țin în frâu...
Tinerii din ziua de azi nu mai sunt cum eram noi, Donna Rosa.
Au totul și vor luna de pe cer.
O țin minte pe săraca mamă, odihnească-se în pace...
- Când scotea o vorbă, tremuram. - Adevărat.
Noapte bună, mătușă. Noapte bună, d-le plutonier.
Noapte bună, frumusețe, noapte bună.
- E bun vinul de struguri. - Da, e dulce ca zahărul.
Copii, găsiți un om bun, care să nu fie comunist.
Dacă Neruda nu crede în Dumnezeu, de ce ar crede Dumnezeu în Neruda?
Ce fel de martor ar fi el?
Dumnezeu n-a spus niciodată că un comunist nu poate fi martor.
Atunci, eu nu mă însor.
Ții mai mult să-l ai pe el ca martor decât pe mine ca soție.
Dumnezeule...
Iubirea mea, Neruda este catolic.
Sunt sigur de asta.
În Rusia, comuniștii mănâncă copii. Cum ar putea fi catolic?
Don Pablo nu pare a fi în stare de așa ceva.
Neruda are o nevastă frumoasă, începe să îmbătrânească...
Cum se face că n-are copii?
După părerea dumitale, Don Pablo și-a mâncat copiii?
Cine știe?
- Ei, hai... - Oricum, răspunsul meu e "nu".
O spun și spre binele tău.
El l-a inspirat pe mire să scrie poezia aia murdară cu goliciune.
"Goală..."
Dar era doar o poezie.
Ca să nu mai vorbim de restul.
Nu merită să fie martor al fericirii voastre.
Ea zicea:
"Mă rog să trăiesc destul ca să-l văd pe fiul meu cu o meserie...
însurat, să-i țin copiii în brațe..."
Din nefericire, n-a mai trăit.
Când Domnul a chemat-o la El, Mario nici nu avea o slujbă.
Azi, în Ceruri, biata mea soție vede că Mario a făcut-o fericită.
fiindcă de bine, de rău, și-a luat o soție și muncește,
deși nu e chiar meseria pe care a visat-o ea.
Foarte bine, tată! Bravo!
Sănătate!
Ce faci, bei vin?
Tovarășe, iartă-mă, am uitat. Asta a venit pentru dvs.
Mulțumesc.
Putem să ne întoarcem acasă?
Trebuie să mai stăm o săptămână, până obținem vizele.
Sunt așa de fericită... nu-mi vine să cred...
- Vești bune? - Să trăiască mirii!
Cu inima curată,
Cu ochii puri...
Îți cânt frumusețea.
Sângele meu se zbate în ritmul tău și-i schițează conturul.
Acolo unde stai întinsă în versurile mele, ca pe un tărâm împădurit,
pe spuma valurilor, pe mireasma florilor.
Iar acum...
vreau să ridic paharul în cinstea prietenului meu,
Mario...
să-i spun că a fost o plăcere să contribui,
într-o mică măsură, la fericirea lui.
Sănătate!
Și în final, vreau să spun că e o zi deosebită...
și am vești minunate.
Mandatul meu de arestare
a fost revocat...
și, prin urmare, Matilde și cu mine, ne putem...
întoarce în țara pe care o iubim atât de mult:
Chile.
Nu, Don Pablo.
Dar de mâine vei rămâne fără serviciu.
Nu, nu, sincer nu.
O să-mi fie dor de tine, Mario.
Și mie o să-mi fie dor de dumneata.
Dar o să-mi scrii...
Desigur.
În țara mea, lucrurile se schimbă tot timpul.
Astăzi mă lasă să mă întorc,
mâine cine știe ce se mai întâmplă și sunt nevoit să fug din nou.
Îmi las câteva lucruri aici...
mai treci din când în când pe la mine.
O să te anunț eu când să mi le trimiți.
Poate ți le aduc eu în Chile.
Ar fi minunat.
Ai nevoie de astea, le iei cu tine?
Da.
Mulțumesc.
Am descoperit alt poet care a scris o poezie despre Beatrice...
îl cheamă D'Annunzio.
- Știai? - Da.
Ai fi putut să scrii și tu una.
- La revedere, Mario. - La revedere.
- Ce-i? - Uită-te la asta.
E în Rusia, acordă un premiu.
În Rusia? Atunci s-ar putea să vină și pe la noi.
E un om ocupat, Mario!
Trebuie să se vadă cu toate celebritățile.
Și e foarte iubit în Chile.
Nu poate veni aici. Nu are timp.
E bună fotografia, nu?
- Tânărul poet, Milovan... - Perkovic.
A primit un premiu pentru poezie din partea Maestrului.
- Pot să o păstrez? - Nu, nu poți.
Trebuie s-o pun aici, alături de celelalte.
Poți veni să te uiți la ele, când vrei tu.
Votați Di Cosimo.
Candidatul promite să ne conducă pe un nou drum!
Votați Di Cosimo! Pentru un nou mod de viață!
Pentru binele insulei noastre!
A venit individul ăla aici?
- Care individ? - Di Cosimo.
Da.
Chiar? De ce zâmbești?
Di Cosimo ne-a adus norocul pe o tavă de argint.
Da? Ce fel de noroc?
Douăzeci de muncitori și familiile lor vor lucra la noua centrală de apă.
Di Cosimo ne-a rugat să-i hrănim noi dimineața și seara.
Dar nu putem.
Dar noi le-am spus că putem. Vor sta aici timp de doi ani.
- Fără să mă întrebați? - Fă și tu socoteala!
Bani...
numai la asta vă gândiți.
Unde o să punem douăzeci de familii?
Îi servim în două ture, trei, la nevoie.
Faceți ce vreți.
Da, facem cum vrem noi.
Ce-ai zice să lucrezi dumneata la bucătărie, domnule soț?
- În bucătărie? - Da.
Da.
În cinstea lui Beatrice, cea mai frumoasă fată de pe insulă!
Uite!
- Ce zice? - E la Paris.
Mi-a plăcut mult Italia,
unde am dus o viață fericită, în singurătate,
printre cei mai simpli oameni din lume.
Ce vă amintiți cu multă nostalgie despre țara noastră?
Nostalgia e un sentiment pe care-l pot avea doar pentru țara mea.
Dar nu voi uita niciodată...
plimbările pe plajă, printre stânci...
unde cresc tot felul de plante,
ca într-o grădină bine îngrijită.
Haide, citește mai departe.
Asta e tot.
- Asta e tot. - Nu zice nimic despre noi.
De ce-ar vorbi despre noi? E un interviu.
Iar el e un poet. Vorbește în general despre natură...
nu despre oamenii pe care-i cunoaște.
După ce a mâncat, pasărea își ia zborul.
Sunt sigură că nici nu mai știe cum arătăm la față.
Ce tot îndrugi?
Democrații-creștini au fost victorioși în fiecare regiune.
Președintele partidului și-a exprimat satisfacția.
Ce satisfacție!
Nici măcar n-au câștigat!
Ce? Au luat puterea în toate regiunile Italiei.
Au obținut câteva voturi punând în practică o lege nefondată! Ai înțeles?
Au învins într-o bătălie, nu au câștigat războiul.
Deci războiul îl vom câștiga noi?
Cine altcineva?
Dar trebuie să luptăm, și vom lupta!
Numai așa ne vom rupe lanțurile
și vom fi liberi!
Da, dar dacă...
dacă ne rupem lanțurile, unde ne ducem, ce facem?
Dacă te-ar auzi Don Pablo, n-ar fi de acord.
Dacă ar auzi Don Pablo! Don Pablo nu mă aude.
Cine știe unde e acum? Cine știe ce face?
Ce-i cu fețele astea lungi?
Domnule Di Cosimo, pentru noi a fost o tragedie.
Contam pe cei doi ani de muncă.
Am făcut planuri, împrumuturi.
Știu, Donna Rosa...
e păcat să lași munca neterminată,
dar sper să o reluăm în curând.
Cât de curând?
Nu se știe.
Depinde.
Dar vă asigur, nu va dura mult.
Dar, deocamdată, abia aștept să gust din preparatele dumitale.
De ce depinde?
Problemele companiei sunt complexe.
Nu prea înțeleg ce-i cu problemele companiei...
dar prost nu sunt.
Știam cu toții că, o dată câștigate alegerile,
construcția va înceta.
E adevărat.
Bărbatul tău e cam iute la mânie.
Dacă Don Pablo ar fi fost aici...
poate că alegerile ar fi mers mai bine.
Mario, trebuie să-ți spun ceva.
Sunt însărcinată.
- Într-adevăr? - Da.
- Ești cu adevărat însarcinată? - Da.
Trebuie să plecăm de aici.
Aici nu ne înțelege nimeni, sunt niște ignoranți.
Mergem în Chile, să crească acolo Pablito, să respire poezie.
Pablito?
Da, Pablito.
Ți se pare un nume urât?
Ca Neruda. O să-i poarte noroc fiului nostru.
- Mario, tu ești? - Nu. E în față.
Oh, e în față...
Mario, tu ești? A sosit o scrisoare din Chile.
Pune-mi-o în buzunar, te rog.
- Haide, deschide-o! - Așteptați... "Mario Ruoppolo".
... prima scrisoare pe care am primit-o în viața mea.
Santiago, 15 octombrie, 1953.
Stimate domnule...
vă rog să ne trimiteți lucrurile domnului Pablo Neruda
care se află în casa în care a stat
în timpul șederii sale în Italia.
Alăturat aveți adresa...
și o listă de obiecte.
Secretarul domnului Pablo Neruda.
Și pentru tine...
nici un cuvânt, nici un salut, și a plecat de mai bine de un an.
Nu ți-am spus eu? După ce mănâncă, pasărea își ia zborul.
Oamenii se poartă frumos doar cât au nevoie de tine.
Iar începi cu pasărea care a mâncat.
Ce știi dumneata? Ce-am făcut eu pentru el?
Eu îl rugam pe el tot timpul...
"Don Pablo, ați putea să-mi verificați metafora asta?"
"Don Pablo, îmi citiți o poezie?"
Eu îl bateam întruna la cap. Dumneata zici că avea nevoie de mine.
Ce am făcut eu pentru el?
Știa că nu sunt un poet talentat.
Și-a dat seama, știți.
Dar m-a tratat ca pe un prieten...
Întotdeauna m-a tratat ca pe un frate.
Nu-i adevărat că nu ești talentat.
Și pe urmă, eu nu-i pun numele Pablito.
Ce-are a face copilul cu asta?
De ce, sunt eu cumva poet?
Sunt poet? Am scris eu vreo poezie?
Nu, Mario, dar...
Nici un "Nu, Mario".
De ce m-ar ține minte?
Ca poet, nu sunt bun de nimic.
De ce ar ține minte un poștaș?
Unul care i-a adus scrisorile cât timp a stat în Italia.
Nici măcar mare comunist n-am fost...
Mi se pare firesc...
Nu-i nimic.
Mâine ne ducem să-i trimitem lucrurile.
Le-am spus că sunt aici cu un prieten care vrea să îi salute...
Spune-le ceva frumos despre țara asta unde sunt oaspete.
- Nu. - Ba da.
Bună dimineața.
Nu, acolo.
Bună dimineața.
Ceva frumos despre insulă?
Da, una dintre minunile insulei voastre.
Beatrice Russo.
- Da, foarte bine. - Bine.
Sigur merge și afară?
Dacă merge în casă, merge și afară.
- Merge și aici! - Da.
Unu, doi, trei. S-a aprins lumina roșie?
Da, s-a aprins.
Unu. Numărul unu.
Valuri la Cala di Sotto.
Valuri mici.
Dă-i drumul!
Numărul doi.
Valuri. Mari.
Dă-i drumul!
Numărul trei.
Briza pe faleză.
Numărul patru.
Vântul prin tufișuri.
Numărul cinci.
Plasele triste ale tatălui meu.
Numărul șase.
- Ajunge? - Clopotul Fecioarei Îndurerate...
cu preot.
Ce frumos!
Nici nu știam că e așa de frumos.
Numărul șapte.
Cer înstelat de-asupra insulei.
Numărul opt.
Inima lui Pablito.
- Se aude totul! - Da?
Se aude!
Se aude inima lui Pablito!
Eu nu-i pun numele Pablito.
Cinci ani mai târziu...
Eu nu sunt în fotografia asta...
Și tu, cine ești?
Pablito, vino încoace!
Pablito, vino la mama!
A fost o demonstrație comunistă.
Nu l-a cunoscut niciodată.
S-a născut la câteva zile după ce Mario a murit.
N-am vrut să-l las să se ducă, dar nu m-a ascultat.
"Don Pablo ar fi mândru," a spus.
A fost o revoltă și poliția a intervenit.
N-a mai putut să scape.
Apropo, asta e ceva ce a făcut pentru dvs.
Trebuia să o trimit...
... dar am păstrat-o.
Dragă Don Pablo...
sunt Mario.
Sper că nu m-ai uitat.
Oricum...
Mai ții minte că m-ai rugat odată să le spun prietenilor tăi...
ceva frumos despre insula mea...
și mie nu mi-a trecut nimic prin cap?
Acum...
... acum știu.
Așa că vreau să-ți trimit înregistrarea asta,
poți să le-o arăți prietenilor tăi
sau s-o asculți singur...
și să-ți aduci aminte de mine...
... și de Italia.
Când ai plecat...
mi s-a părut că ai luat tot ce era frumos cu tine.
Dar acum...
îmi dau seama...
că mi-ai lăsat ceva.
Voiam să-ți spun că am scris o poezie,
dar mi-e rușine să ți-o citesc.
Se numește "Cântec pentru Pablo Neruda."
Chiar dacă vorbește despre mare...
îți este dedicată ție.
Dacă n-ai fi apărut în viața mea, n-aș fi putut s-o scriu.
Am fost invitat s-o citesc în public.
Deși știu că-mi va tremura vocea, voi fi fericit.
Iar tu vei auzi poporul aplaudând la rostirea numelui tău.
Tovarăși!
Invităm acum pe platformă trei oameni ai muncii:
Luigi Tronco, Mario Ruoppolo și Antonio De Marco.
N-au venit aici să țină un discurs, ci să-și recite poeziile.
Îl invităm pe podium pe Mario Ruoppolo...
care a dedicat poemul său...
marelui poet cunoscut tuturor sub numele de...
Pablo Neruda.
Va rugăm să faceți loc pentru Mario Ruoppolo!
Ai auzit?
Ura!
Este Mario Ruoppolo, lăsați-l să treacă. Lăsați-ne să trecem.
Scuză-mă!
Trebuie să ajungem la platformă.
El este Mario Ruoppolo!
Mario?
Mario? Mario, unde ești?
Mario? Mario Ruoppolo!
Tovarăși, păstrați-vă calmul!
Pentru prietenul nostru, Massimo.
Premiul Oscar 1996 "Cea mai bună coloană sonoră"
Nominalizare Oscar 1996 "Cel mai bun actor într-un rol principal" ~ MASSIMO TROISI ~
Nominalizare Oscar 1996 "Cel mai bun regizor" ~ MICHAEL RADFORD ~
Alte nominalizări Oscar 1996:
"Cea mai bună imagine", "Cel mai bun scenariu adaptat"